Nõukogude julgeolekuorganite ja Eestimaa Kommunistliku Partei koostöö Eesti sovetiseerimisel aastatel 1944–1953
Nõukogude julgeolekuorganite ja Eestimaa Kommunistliku Partei (EKP) suhted Eesti sovetiseerimisel aastatel 1944–1953 paigutuvad Nõukogude Liidu poliitilise ajaloo keskvõimu ja anastatud territooriumite regionaalsete administratsioonide vahekordade konteksti. Oluliseks erisuseks on aga see, et tegemist oli värskelt annekteeritud territooriumiga ja Nõukogude võim kujutas endast siin võõrvõimu. Uurimuse peaeesmärgiks on kirjeldada Eestimaa Kommunistliku Partei juhtkonna ja Nõukogude julgeolekuorganite suhteid ning kindlaks teha nende olemus, mehhanismid ja dünaamika. Julgeolekuorganite ja EKP suhted olid determineeritud kahe vastuolulise imperatiiviga. Esimese järgi pidi parteiaparaat kogu sovetiseerimisprotsessi juhtima. Teisalt pidid aga julgeolekuorganid tegutsema iseseisvalt ja salastatult isegi parteivõimude eest. Selline ambivalentsus muudab sovetiseerimise mehhanismide uurimise ja seletamise keerukaks, olles siiski hädavajalik sovetiseerimisajaloo mõistmiseks. Enamuse vaadeldavast perioodist tegutsesid EKP ja julgeolekuorganid Nõukogude Liidu valitsuse seatud eesmärkide täitjatena koostöös, iseseisvate ülesannetega paralleelstruktuuridena. Julgeolekuorganisatsiooni põhiülesandeks sovetiseerimise vastaste elimineerimine ja parteiorganisatsiooni põhiülesandeks sovetiseerimisele toetajate leidmine. Olenemata sellest, kas EKP juhtpositsioon oli tegelik või näiline, võttis selle juhtkond julgeolekuorganite juhtimise kohustust tõsiselt ja initsiatiivikalt, olles seega kaasvastutaja vägivallapoliitika kavandamise, läbiviimise ja tagajärgede eest.
Networked Digital Library of Theses and Dissertations